E nevoie de 120 trilione de celule pentru a crea o fiinţă umană.
Ele sunt unităţile fundamentale ale vieţii,
din care sunt alcătuite creierul, muşchii, organele - fiecare părticică din noi.
În ultimii zece ani,
oamenii de ştiinţă au putut releva ceea ce nu demult părea imposibil,
universul din interiorul unei celule umane.
Când eram student,
ideea că am putea pătrunde în profunzimea celulei, era de neimaginat.
Progrese recente au făcut posibil ca oamenii de ştiinţă să poată vedea în interiorul celulelor
aşa cum nu a mai fost posibil până acum.
Putem vedea elemente ale unei singure celule şi modul cum acestea lucrează împreună.
Cu cât învăţăm mai multe despre univers, cu atât devine mai simplu de înţeles.
Dar, în cazul celulei, lucrurile nu stau aşa.
Cu cât aflăm mai multe, cu atât lucrurile devin mai complicate.
Dar, aceste lumi minunate sunt în linia întâi a celui mai îndelungat război
din istorie.
Aceasta este o bătălie care datează din timpuri străvechi,
de pe vremea când pământul era dominat de organisme unicelulare şi viruşi.
În fiecare zi, celulele noastre se confruntă cu aceşti duşmani străvechi, viruşii,
maşini mici şi nemiloase care ucid pentru a se reproduce.
Există un întreg mecanism în interiorul celulelor care luptă împotriva virușilor,
despre care, înainte, nu ştiam că există.
Este o luptă de 4 miliarde de ani care a schimbat cursul
evoluţiei noastre.
Această luptă a celulelor voastre cu viruşii,
acest film SF de dimensiuni epice,
are loc în interiorul corpului vostru în permanenţă,
şi nici măcar nu ştiţi despre asta.
VIAȚA SECRETĂ A CELULEI
Celulele stau la baza ţesuturilor din orice fiinţă vie,
şi sunt cea mai mică unitate din care este alcătuit corpul uman.
Şi totuşi...
... în interiorul fiecăruia se găseşte o lume mai ciudată
decât orice scenariu SF.
O lume în care un miliard de maşini microscopice
toate îşi joacă rolul, lucrând împreună, în fiecare secundă
a vieţii noastre.
Fiecare dintre noi e alcătuit din 120 de trilioane de celule,
şi fiecare dintre aceste celule e diferită.
Dar ele conţin acelaşi set de instrucţiuni.
Celulele sunt un pic ca şi copiii. Când se nasc, ei arată toţi la fel
dar apoi se schimbă repede.
În diferite ţări ei învaţă să vorbească diferite limbi,
şi corpurile noastre sunt exact la fel, unele celule vorbesc "inima",
iar altele vorbesc "ficat".
Adevăraţii lucrători ai acestei lumi incredibile sunt proteinele,
lanţuri de compuşi chimici complecşi
care se pot uni transformându-se în nişte maşini spectaculare.
Altele lucrează pentru a crea structuri incredibile,
cum ar fi scheletul intern care ţine întreaga celulă la un loc.
Aceste mănunchiuri se adaptează constant la solicitările şi stresul care apar,
construind şi reconstruind pentru a da forma şi rezistenţa celulei.
Apoi, mai sunt proteinele-motor, lucrătorii de la transporturi, care utilizează
scheletul celulei ca pe nişte autostrăzi pentru a transporta hrană, substaţe chimice
şi materialele esenţiale, oriunde e nevoie de ele.
Ele reprezintă doar una din uluitoarele micro maşini care păstrează
sănătatea acestei comunităţi.
Oamenii de ştiinţă sunt permanent întrebaţi, de unde ştiu lucrurile, într-o celulă
cum să ajungă acolo unde e nevoie de ele ca să-şi facă treaba?
Şi, cu siguranţă, celulele sunt foarte haotice, iar lucrurile se ciocnesc
unele de altele, iar totul e doar aleator.
Dar suficient de multe lucruri ajung acolo unde ar trebui să ajungă
astfel încât întregul sistem să funcţioneze.
Pentru a pune în mişcare toate aceste activităţi celula are nevoie "centrale" pentru produs energie.
În interiorul celulei, aceste structuri care plutesc liber, numite mitocondrii,
mici turbine care se rotesc cu mai mult de 1.000 de ori pe minut...
.. reîncărcând miliarde de mici acumulatori chimici.
Tot ceea ce facem, fiecare bătaie de inimă,
fiecare mişcare, fiecare gând,
este alimentat de acumulatorii încărcaţi de aceste centrale celulare.
Şi totul în această lume funcţionează după un plan de ansamblu.
Iar acesta e bine protejat în inima fiecărei celule.
Nucleul reprezintă seiful care conţine manualul cu instrucţiuni pentru viaţă.
ADN.
ADN-ul reprezintă o înlănţuire de compuşi chimici organizaţi în gene.
Fiecare genă păstrează instrucţiunile pentru construirea unei anumite proteine.
Spirala dublă conţine peste 20.000 de instrucţiuni
care le spun celulelor ce să producă şi când,
cum să organizeze, nu numai celulele nostre, ci întregul nostru corp.
Spirala dublă a devenit simbolul secolului al XXI-lea,
şi e un lucru destul de uluitor.
Există aproximativ 2 m de ADN în fiecare celulă a corpului.
Şi dacă toate aceste bucăţi ar fi aşezate în linie dreaptă,
ar echivala cu distanţa de la pământ la lună şi înapoi de câteva mii de ori.
Acest lanţ crucial de substanţe chimice, n-ar fi de niciun folos,
dacă nu ar exista o armată de maşini microscopice care să parcurgă lungimea lui,
reparându-l şi transcriindu-l,
transformând ADN-ul în instrucţiuni pe care celula să le poată înţelege.
De îndată ce o genă e copiată,
instrucţiunile sunt scoase în afara nucleului.
Aici, fabrici mobile le citesc şi le transformă în proteine.
Aproape 2 milioane de tipuri diferite,
fiecare cu formă şi scop specifice.
Foarte puţine lucruri sunt irosite într-o celulă.
Proteinele folosite şi cele defecte sunt marcate pentru reciclare...
.. apoi descompuse de puternice tocătoare mobile numite proteazomi,
reducându-le la constituienţi mai mici din care vor fi sintetizate noi proteine.
Dar fiecare celulă face parte dintr-un grup mai mare de celule învecinate,
toate comunicând permanent între ele.
Fragmente din proteinele descompuse sunt transportate în permanenţă la suprafaţa acesteia.
Aici, sunt inspectate...
..şi monitorizate de gardienii sistemului imunitar al corpului nostru...
..celule albe din sânge.
Aceşti soldaţi rătăcitori verifică fragmentele de proteine dacă prezintă semne
de deteriorare sau infecţie.
Şi, pentru moment, totul este în ordine.
Fiecare celulă umană conţine
această lume de o complexitate inimaginabilă,
organizată de maşini din nucleul ei,
lucrând neîncetat după instrucţiuni scrise în ADN-ul nostru.
Dar celulele noastre sunt în permanenţă atacate,
şi această celulă e pe punctul de a se înfrunta cu un inamic străvechi...
.. într-o întâlnire care începe printr-un eveniment atât de obişnuit...
..încât deseori trece neobservat.
În fiecare zi corpurile noastre sunt bombardate constant
de aceste creaturi invizibile,
bacterii şi viruşi. Dar avem pielea,
care e prima linie de apărare, care opreşte accesul lor în corp.
Dar avem şi puncte vulnerabile, avem deschideri către lumea înconjurătoare,
gura noastră, nasul, atingem lucruri, ne ştergem pe buze,
ne frecăm la ochi sau ne ştergem la nas. Iar ei pot intra.
Şi odată ajunşi în interior, acolo răman.
Inhalată dintr-un strănut,
o armată de corpuri străine pătrunde în corpul nostru.
Un milion de invadatori, porniţi să facă distrugeri.
Acesta este unul dintre cei mai obişnuiţi duşmani ai noştri - adenovirusul.
Este o capodoperă a proiectării,
şi fiecare dintre ei are un singur scop...
..să înfrângă sistemul defensiv al celulei...
..şi să ajungă la nucleu.
Odată intrat, oricare din aceşti viruşi poate prelua controlul asupra celulei...
..şi să se multiplice de 10.000 de ori.
Rezultatul, poate fi oricare,
de la o răceală obişnuită la pneumonie şi chiar moarte.
Dar corpurile noastre sunt pregătite.
Pe măsură ce viruşii avansează către celulă,
sunt întâmpinaţi de un scut de rezistenţă.
Anticorpii, proteine de forma literei Y care identifică intruşii,
patrulând în spaţiul dintre celule,
căutând viruşi.
Recunoscând invadatorul, aceştia se agaţă de învelişul exterior al virusului,
încătușându-se de aceștia, făcând virusul o pradă uşoară
pentru celulele albe din sânge, care se hrănesc cu aceşti invadatori.
Anticorpii şi celulele albe constituie prima linie de apărare
a sistemului imunitar.
Sistemul imunitar este, cu siguranţă, ceva extraordinar,
şi evoluează pe măsură ce depistează microbii invadatori
şi îi neutralizează. Dar asta este doar una din metodele de apărare ale corpului.
ADN-ul nostru codifică toate aceste caracteristici care ne ajută
să luptăm împotriva viruşilor la fiecare pas.
În ciuda răspunsului rapid al sistemului nostru imunitar...
..sute de mii de viruşi ajung până la celule.
Dar la suprafaţa acesteia, sunt întâmpinaţi de un alt obstacol...
..membrana celulară.
Suprafaţa celulei este o zonă extrem de complicată.
Acolo sunt sute, poate mii de proteine receptor
care ies din celulă şi fiecare are de îndeplinit o funcţie unică.
Unele dintre ele doar vor transporta informaţii
din exteriorul în interiorul celulei.
Alţi receptori pot transporta o anumită încărcătură în interior.
Suprafaţa fiecărei celule reprezintă o barieră vie,
făcând echipă cu proteinele care asigură securitatea şi monitorizează în permanenţă moleculele
pe măsură ce ies şi intră în celulă.
Moleculele mici, cum ar fi apa
şi oxigenul pot trece pur şi simplu prin membrană.
Moleculelor mai mari, cum ar fi zaharurile,
li se permite intrarea în celulă prin locuri speciale.
Dar transporturile mai mari au nevoie de o cheie specială
înainte să li se permită accesul în celulă.
Aceste chei proteice sunt recunoscute de echipe de santinele mobile
care patrulează la suprafaţă.
Acest sistem sofisticat este proiectat pentru a ţine moleculele care pot face rău
în afara celulei.
După miliarde de ani de evoluţie,
adenovirusul şi-a dezvoltat propria cheie,
atașată la capătul acestor proeminențe fibroase.
Anticorpii încă sunt ataşaţi de unele din aceste fibre,
blocând mare parte din cheile contrafăcute, dar nu pe toate.
Una câte una, santinelele de jur-împrejurul celulei sunt păcălite.
Şi armata de viruşi pătrunde în interior.
În această luptă străveche, a doua rundă e câştigată de virus.
Deci, de când durează acest joc de-a şoarecele şi pisica,
această luptă între celule şi viruşi?
Toate indiciile sugerează că această luptă
îşi are originea, chiar din momentul apariţiei vieţii pe pământ.
Oriunde a început să se dezvolte viaţa încă de la momentul iniţial, a existat o divergenţă,
două strategii diferite pe care viaţa le-a urmat.
Una dintre ele urma să devină mai complexă, să devină celule,
şi în cele din urmă, să devină organisme ca noi.
Cealaltă direcţie a fost să rămână simplă, să devină viruşi,
şi să exploateze acele celule în propriul lor avantaj, pentru a se multiplica.
În interiorul ei,
celula se pregăteşte să primească invadatorii letali.
Păcălită să creadă că virusul este un nutrient important,
proteine speciale se adună împreună pentru a forma o matriţă sferică.
Formează un balon de membrană celulară,
care prinde virusul în interior.
În final, o proteină separată eliberează balonul,
permiţând virusului să intre în interiorul celulei.
Fără să vrea, celula a făcut un pas mare
către propria distrugere.
Fiecare membru al acestei armate de invadatori
are arsenalul de arme necesar pentru a distruge celula.
Învelişul proteic este un paravan multi-strat amăgitor,
care încă are multe surprize de dezvăluit.
În esenţa lui, conţine un mic lanţ ADN,
arma lui supremă.
Reprezintă o capodoperă a evoluţiei.
Şi totuşi oamenii de ştiinţă nu pot afirma
dacă e de fapt ceva viu sau mort.
La nivelul animalelor mari, aşa cum suntem noi,
diferenţă dintre lucrurile vii şi cele moarte
e foarte evidentă.
Dacă, totuşi, coborâm la nivelul celulei, atunci noţiunea de "viu" devine mai ambiguă.
În ceea ce priveşte celulele noastre, sigur că putem spune imediat
că sunt vii. Coborând încă un nivel, şi ajungând la viruşi,
nu mai e atât de evident că avem de-a face cu ceva viu. Nu par a fi în viaţă.
Totuşi, se comportă ca şi cum ar fi.
Se comportă ca şi cum ar avea un obiectiv.
Un virus nu e neapărat ceva viu,
nu se poate dezvolta de unul singur.
Se poate multiplica, doar dacă deturnează anumite părţi de la o celulă.
Dar celula are în continuare linii de apărare formidabile,
pentru a ţine la distanţă aceste maşini de ucis.
Fiecare transport pe care-l primeşte celula este preluat
de o staţie de sortare, numită endozom.
Endozomii procesează transporturile care intră şi decid unde
în interiorul celulei vor fi livrate.
Primul pas în acest proces este descompunerea acestor transporturi.
Armata de viruşi urmează a fi digerată.
Pereţii staţiilor de sortare sunt prevăzuți
cu pompe proteice specializate.
Pompele atrag atomi speciali,
transformând interiorul endozomului într-o baie acidă.
Acidul descompune nutrienţii în molecule mai mici,
care sunt mai uşor de transportat şi utilizat de către celulă.
Şi pe măsură ce acidul roade din învelişul exterior al virusului,
începe să-l descompună.
Asta ar putea însemna un dezastru pentru adenovirus.
Dar, acidul face parte din planul lui de evadare.
Fibrele virusului sunt primele care se destramă.
Dar dezintegrarea lor eliberează o anumită proteină
ascunsă în interiorul virusului...
..care ţinteşte peretele staţiei de sortare...
..rupând membrana şi eliberând virusul.
Dar nu toţi viruşii scapă.
Mulţi mai cară încă anticorpii fixaţi de suprafaţa lor.
Principala lor funcţie este să semnaleze intruşii sistemului imunitar,
iar strânsoarea anticorpilor face învelişul mai rigid.
Fibrele nu se mai pot rupe,
iar proteina rămâne prinsă în interiorul învelişului.
Un număr nespecificat de viruşi sunt digeraţi înainte să poată scăpa.
Dar, destui sunt eliberaţi.
Acum nu mai există nimic între aceşti viruşi
şi nucleul celulei, scopul lor suprem.
Totuşi, deşi sunt la doar 5 microni de ţinta lor...
..pentru cei mai mulţi, e ca şi cum s-ar afla la milioane de km distanţă.
Pentru 90% din armata de invadatori, invazia se sfârşeşte aici,
plutind neajutoraţi în interiorul celulei.
Deşi sunt înconjuraţi de o activitate celulară frenetică,
invadatorii inerţi nu se pot deplasa singuri.
Şi nu pot utiliza energia generată
de centralele energetice ale celulei...
..mitocondriile.
În fiecare mitocondrie, mâncarea pe care o consumăm şi aerul pe care-l respirăm
pun în mişcare mii de turbine care reîncarcă continuu miliarde
de mici acumulatori.
Dar, ceea ce este şi mai extraordinar
este că oamenii de ştiinţă cred că mitocondriile au fost cândva şi ele la rândul lor simple celule.
Apoi una dintre ele a fost înghiţită de altă celulă,
declanşând cel mai mare salt în evoluţie,
viaţa complexă.
Ca să fii complex, trebuie să ai toate aceste maşinării,
toate aceste proteine codate de gene.
Şi pentru a sprijini acest lucru e nevoie de cantităţi uriaşe de energie.
Toată viaţa complexă are un singur strămoş comun,
şi acest strămoş a apărut doar o singură dată după 4 miliarde de ani
de viaţă pe pământ.
Vreme de 2-3 miliarde de ani au fost doar bacterii şi nimic altceva,
şi apoi a apărut această celulă complexă.
O celulă simplă a intrat în interiorul altei celule simple,
e un eveniment foarte rar întâlnit.
Şi acest lucru, odată întâmplat, a transformat posibilităţile energetice ale vieţii.
Fără acea energie, evoluţia n-ar fi putut să producă vreodată
incredibila diversitate de viaţă, pe care o vedem astăzi în jurul nostru.
Fără acea energie, n-am fi avut plante şi animale,
n-am fi apărut noi înşine. Lumea ar fi un deşert aproape steril.
În fiecare celulă, sute de mitocondrii alimentează cu energie și pun în funcţiune
reţeaua de proteine, care ne face creaturile complexe care suntem.
Virusul a evoluat, ajungând un model de eficienţă.
Dar simplitatea lui e inutilă
fără maşinăria vieţii complexe.
Dar, chiar sub membrană, un umăr mare de proteine motoare,
lucrători moleculari pentru transport,
aşteaptă nutrienţii procesaţi pentru transport de către endozomi.
Şi în această cursă a înarmării de un miliard de ani...
..virusul a dezvoltat acest mecanism precis
de a se ataşa de proteinele motoare ale celulei.
Acum poate folosi energia mitocondriei.
Virusul e pe drumul cel bun.
A deturnat propriul sistem de transport al celulei,
şi e transportat către nucleu,
unde sunt maşinile de ADN de care are nevoie, pentru a prelua controlul asupra celulei.
Aceste picioare motorizate microscopice reprezintă o minune a lumii naturale.
Vizualizată la o viteză de 30 de ori mai mică decât cea normală,
mişcarea lor e în mod clar vizibilă.
La viteza normală de 100 de paşi pe secundă,
s-ar vedea încețoșat.
Dar, viteza nu reprezintă totul.
Celulele sunt destul de aglomerate,
iar autostrăzile lor interne sunt presărate cu obstacole.
Iar aceste motoare proteice se pot deplasa într-o singură direcţie.
Pentru acest virus, pare să fie sfârşitul drumului.
Dar, oamenii de ştiinţă au descoperit recent că virusul se poate fixa
de un al doilea motor proteic.
Iar acesta e construit pentru a se deplasa în direcţie opusă.
Împreună, cele două motoare proteice pot depăşi
aproape orice obstacol.
Şi încă o dată, invadatorul este în avantaj.
Virusul e pe calea cea bună din nou.
Şi conduce a armată de câteva sute.
A trecut aproape o oră de la momentul când adenovirusul şi-a început atacul asupra celulei.
Nucleul e doar la o oră distanţă.
Până de curând, oamenii de ştiinţă, credeau că odată ce armata de viruşi
a pornit la drum, nimic n-o mai poate opri.
Dar apoi au descoperit că celula are propriul său sistem imunitar.
Există tot acest mecanism în interiorul celulei care elimină viruşii
despre existenţa căruia n-am ştiut până acum.
Şi îmi amintesc ziua în care am publicat articolul despre asta,
M-am trezit ascultând cum era anunţat la radioul naţional
şi apoi m-am dus la un magazin să iau ziarul
şi am descoperit că era pe prima pagină.
Presărată de-a lungul sistemului de autostrăzi al celulei,
o proteină specială caută orice lucru care are ataşat de el anticorpi.
Lucrul inteligent legat de această proteină este că foloseşte sistemele
pe care celula le are deja.
Odată ce s-a ataşat de anticorpi,
trimite un semnal unei maşini de la nivelul celulei, numită proteazom.
Proteazomul are funcţia de a recicla proteinele în interiorul celulei.
Este adus lângă virus, pe care-l distruge,
îl descompune în mici fragmente.
Odată ataşată, proteina defensivă declanşează o reacţie în lanţ,
atrăgând proteine specializate în marcare.
Împreună, marchează virusul pentru distrugere.
Apoi e doar o chestiune de timp...
..până ajung proteinele care efectuează recilcarea.
Ele rup virusul în bucăţi.
Undeva în corpul vostru, această luptă este în desfăşurare chiar acum.
Descoperirea lui TRIM21 permite dezvoltarea unor noi modalităţi
pentru a crea terapii de luptă împotriva virusurilor,
şi una dintre acestea ar putea funcţiona, dacă am găsi modalităţi de a încuraja sistemul imunitar să producă mai multă TRIM21.
Astfel încât, atunci când virusul pătrunde în celulă, proteina TRIM21 este pregătită
să recunoască anticorpii şi să distrugă virusul.
Lucrând împreună, proteinele care ne apără şi cele care fac reciclarea
pot distruge o armată de viruşi în doar câteva ore.
Dar e nevoie doar de un singur virus, pentru a prelua controlul unei celule...
..răspândind infecţia în organism.
Fără anticorpi ataşaţi de el,
virusul a fentat proteina care face reciclarea.
Acum nimic nu mai stă între el şi ţinta lui.
Virusul e acum la o miime de milimetru de nucleu.
Dar, pentru a-şi atinge obiectivul, mai întâi trebuie să pătrundă în nucleu.
În comparaţie cu celula, virusul e mic.
Dar, în esenţă, reprezintă doar o versiune diferită a aceluiaşi tip de maşină,
iar singura lui menire este să se multiplice.
Dar virusul trebuie să profite de mecanismele celulare
pentru a-şi atinge scopurile egoiste.
În mijlocul oricărei celule se află nucleul,
care reprezintă el însuşi o întreagă lume.
Suprafaţa lui este alcătuită din aceleaşi molecule care compun membrana celulară.
Dar accesul în această lume este guvernat de cu totul altfel de porţi.
De-a lungul suprafeţei exterioare,
braţe formate din proteine, caută molecule pentru a le trage în interiorul porilor nucleului.
Prin aceste porţi, miliarde de mesaje chimice
şi instrucţiuni se schimbă între ADN şi celulă.
Dar numai dacă sunt recunoscute de aceste braţe.
Dar, încă o dată, învelişul viral poartă cu el e cheie de acces contrafăcută.
Braţele se fixează, dar virusul este prea mare pentru a putea trece.
Crezând că are de-a face cu un blocaj...
.. proteinele motoare trag de virus în sens invers.
Fiind tras în două direcţii...
..învelişul virusului este rupt.
Dar, ceea ce pare o catastrofă pentru virus, e, de fapt, lovitura lui de maestru.
Acum lanţul ADN pe care-l conţinea virusul este trecut prin porii nucleului,
în interiorul centrului de control al celulei.
În interiorul nucleului unei celule umane există circa 23.000 de gene.
Ele codifică mii şi mii de trasee biochimice.
Virusul are în jur de 40 de gene,
dar cu acestea 40, poate face lucruri remarcabile.
E aşa de mic, doar o bucată de ADN,
câteva proteine care formează învelişul, şi totuşi poate prelua controlul
şi poate crea distrugeri într-o celulă umană nare.
E genial.
Adenovirusul se dovedeşte un maestru al înşelăciunii...
..exploatând în mod continuu procesele celulei pentru a-şi atinge ţelul mortal.
Dar cel mai important truc, abia acum urmează.
Mașinile care citesc ADN-ul celular nu pot face diferenţa
între propriul ADN şi ADN-ul virusului.
Orbeşte, el trece la convertirea codului mortal
în mii de instrucţiuni pe care să le urmeze celula...
.. planuri pentru propria distrugere.
Dar maşinăriile care transpun planurile în proteine
se găsesc în afara nucleului.
În corpul principal al celulei, instrucţiunile sunt puse în practică
de un escadron de fabrici mobile de proteine, numite ribozomi.
Ribozomii urmăresc întocmai instrucţiunile
şi încep să construiască proteinele virale.
Fiecare e aranjată într-o anumită formă,
pentru a îndeplini o anumită funcţie.
Aceste maşini celulare, ribozomii, sunt absolut indispensabile vieții,
şi forme foarte asemănătoare ale acestora, se găsesc în fiecare tip
de celulă vie de pe planetă.
Ei citesc informaţia genetică şi o decodează,
aducând în celulă materialele necesare construcţiei acestor proteine
şi lipindu-le împreună pentru a forma aceste molecule funcţionale
care vor lucra în interiorul celulei vii.
Numai că aceste molecule funcţionale
reprezintă părţile componente necesare pentru crearea armatei inamice.
Dar, armata nu va fi construită aici.
Materia primă pentru armata cea nouă este adusă înapoi în interiorul nucleului...
..pregătită pentru începerea construcției.
Misiunea atinge punctul culminant,
iar virusul îşi îndreaptă atenţia asupra ADN-ului celulei,
oprind orice proces de care nu are nevoie.
Virusul a preluat controlul total.
Şi totuşi celula mai are o mică oportunitate.
Înainte ca activitatea normală să înceteze,
are suficient timp pentru a trimite un mesaj către lumea exterioară.
Acest colet conţine fragmente ale armatei virale.
Coletul se contopește cu membrana celulară,
şi fragmente inamice sunt împinse la suprafaţă,
avertizând asupra invaziei care are loc.
Dacă celulele albe care patrulează, detectează semnalul de pericol...
..vor distruge celula, împreună cu întreaga armată străină dinăuntru.
Dacă nu, infecţia se va extinde de la o celulă la alta.
24 de ore mai târziu
După doar o zi de ocupaţie,
virusul are control total asupra celulei.
Cum întreţinerea curentă a fost oprită, celula începe să se descompună.
Şi toată activitatea este acum concentrată asupra construirii noii armate virale
în interiorul nucleului.
Noua armată se asamblează singură.
De unde ştiu viruşii cum să invadeze celulele, cum să spargă
şi să pătrundă în nucleul însuşi?
Ştim că viruşii şi celulele au evoluat împreună o perioadă foarte îndelungată de timp, dar e mai mult decât atât.
Suntem de fapt surprinzător de asemănători.
Se pare că viruşii care ne atacă
sunt în esenţă constituiţi din bucăţi asemănătoare cu cele din celulele noastre.
Pe măsură ce celulele au evoluat,
şi nucleul a devenit ceea ce trebuia să fie,
şi acești viruşi erau alcătuiţi din bucăţele asemănătoare,
şi pot ataca nucleul celular
deoarece sunt alcătuiţi din aceleaşi materiale.
Deja construite, pe suprafața lui se găsesc brațele care fac legătura
cu picioarele motorizate ale celulei.
Fibrele se fixează pe poziție,
armând fiecare virus cu cheile necesare pentru a pătrunde în alte celule.
Dar aceste învelişuri sunt inofensive fără instrucţiunile virusului.
Ultima componentă este încărcată, copii identice
ale ADN-ului viral mortal.
Transportat de motoare puternice,
lungi lanţuri de ADN sunt introduse în fiecare virus.
Toate acestea sunt rezultatul unui singur virus
care a străpuns apărarea celulară.
Au trecut două zile de când virusul a intrat în corp,
şi nucleul, odată centrul organizării celulare,
acum găzduieşte o armată de 10.000 de viruşi mortali.
Dar înainte să poată începe campania de cucerire,
trebuie să depăşească două bariere.
Armata este prinsă în interiorul durei membrane nucleare,
aflat în interiorul celulei.
Şi apoi mai este şi membrana celulară.
Fabricile de proteine din afara nucleului sunt instruite
să construiască sabotori virali.
Primii sunt eliberaţi în celula care se descompune
şi ţintesc citoscheletul.
Efectele sunt cataclismice.
Fără sprijin...
celula începe să cedeze.
Acum virusul îşi îndreaptă atenţia asupra membranei nucleare.
Este eliberată o a doua proteină.
Numită Proteina Mortală a Adenovirusului, aceasta sapă în membrană...
..şi o slăbeşte.
Nucleul nu poate ţine la un loc armata invadatoare.
În afara nucleului, celula este un pustiu...
..de nerecunoscut, faţă de comunitatea armonioasă
care era, doar cu 48 de ore în urmă.
Celula este acum complet neputincioasă în a opri armata virală
să pătrundă în țesutul înconjurător...
..atacând celulele învecinate
şi răspândind infecţia în tot corpul.
Bătălia pentru această celulă s-a încheiat.
Dar războiul e abia la început.
În timp ce virusul era ocupat în interiorul celulei,
anticorpii noştri s-au adaptat şi acum revin în forţă,
aducând noi receptori, confecţionaţi anume pentru a se fixa de armata virală.
Totuşi, chiar şi având avantajul numeric, ei nu pot opri fiecare virus.
Dar ei nu sunt singuri.
Mesajul emis de celula muribundă către lumea înconjurătoare n-a fost în van.
Celule albe uriaşe se năpustesc asupra celulei afectate
pentru a devora armata virală.
Şi ele învaţă cum să abordeze acest tip de invadator.
Odată ce virusul a fost detectat de sistemul imunitar,
nivelul de securitate din interiorul corpului ajunge la un nivel înalt,
şi unul din rezultatele acestuia este că celulele care fabrică anticorpii,
şi fac anticorpii specifici acelui tip de virus,
vor fabrica o mulţime de copii,
şi apoi vor începe să pompeze până la 5.000 de anticorpi pe secundă
în fluxul sanguin, în spaţiile dintre celule,
astfel încât viruşii care ies din celulele moarte,
să poată fi marcaţi de anticorpi, şi apoi să fie distruşi de celulele albe.
Nedorind să rişte nimic,
celulele albe înghit celulele din apropiere care ar fi putut fi infectate.
Între timp, celulele sănătoase din vecinătate fac sacrificiul suprem,
auto-distrugându-se pentru a împiedica răspândirea virusului.
Abia în această fază, devenim conştienţi de lupta
care se desfăşoară în interiorul nostru.
Crescând fluxul sanguin sunt aduse mai multe celule albe pe câmpul de luptă,
asta face ca țesutul nazal să se inflameze.
Ceea ce noi percepem ca un nas înfundat, este de fapt, cel mai clar semnal
al unui atac viral.
Odată ce ai avut o infecţie,
o celulă, care face anticorpii pentru acea infecţie, va fi păstrată
în interiorul măduvei osoase pe durata întregii vieţi.
Astfel că, dacă te vei infecta din nou cu acelaşi virus,
sistemul imunitar va şti cum să răspundă,
va şti ce anticorpi să producă şi va putea să răspundă foarte repede şi să împiedice să te îmbolnăveşti.
Lucrând împreună, sistemul imunitar împiedică, în cele din urmă,
infecţia virală să se răspândescă.
Este încă o luptă într-un război fără sfârşit.
Lupta dintre noi şi viruşi reprezintă evoluţia,
dar e de fapt o evoluţie reciprocă, ambele părţi trebuie să se schimbe.
E ca în cazul cursei înarmărilor, dacă o parte are arme mai bune,
atunci cealaltă parte trebuie să se adapteze.
Deşi celulele individuale duc această bătălie epică
împotriva viruşilor, ţineţi minte, că aveţi trilioane de celule.
Şi chiar dacă o celulă pierde lupta ei, de cele mai multe ori organismul câştigă iar noi ne facem bine.
Războiul s-a sfârşit.
Pentru moment.
Deşi multe celule au fost pierdute,
există mult mai multe celule sănătoase care aşteaptă să le ia locul.
Şi în mijlocul fiecăreia se află o copie identică a ADN-ului nostru.
Moştenit de la părinţii noştri,
şi de la părinţii lor, pe parcursul a nenumărate generaţii,
ADN-ul nostru face legătura dintre noi, prin arborele genealogic care se întinde
pe mai mult de 3 miliarde de ani, până la prima celulă...
..o celulă care a existat cu mult înaintea oamenilor, cu mult înaintea mamiferelor,
cu mult înaintea dinozaurilor.
Este un drum care ne conectează cu fiecare plantă şi animal de pe pământ.
Suntem cu toţii urmaşii unui singur strămoş preistoric,
o celulă conţinând o singură spirală ADN de la care a pornit totul.
Dar virusul are aceeaşi vârstă ca şi noi.
A evoluat împreună cu noi, forţându-ne să ne adaptăm,
să ne schimbăm sau să murim, într-un joc fatal de-a şoarecele şi pisica.
Această cursă a înarmărilor, a fost motorul evoluţiei noastre
şi ne-a făcut pe amândoi mai puternici.
N-am fi ceea ce suntem astăzi, dacă n-ar fi fost această luptă
cu un inamic străvechi.
Povestea celulei reprezintă o poveste despre inovaţie şi schimbare,
şi deoarece viruşii forţează o continuă schimbare la nivel celular,
ei, de fapt, se adaptează la diferitele condiții de mediu.
Şi din acest motiv au ajutat şi la modelarea noastră,
ne-au făcut ceea ce suntem.
În fiecare minut al fiecărei zile,
această luptă cu viruşii are loc în 7 miliarde dintre noi.
Deşi rareori suntem conştienţi de asta, ne luptăm cu viruşii,
ne schimbăm reciproc,
şi ne îmbunătăţim reciproc.
Traducerea şi adaptarea TrustNobody